(Els mitjans de comunicació han exercit un paper fonamental en els darrers temps en conscienciar a la societat dels gravíssims problemes que han d'afrontar les dones a causa de l'hegemònica cultura masclista i patriarcal. El que no s'ha fet tan públic és que dins d'aquests mateixos mitjans de comunicació editorialment tan sensibles envers les reivindicacions feministes, a les redaccions i als gabinets de comunicació, moltes dones han patit durant dècades vergonyoses situacions d'abusos, humiliacions i assetjaments per part d'alguns companys o superiors. PAIOS convida a tothom a exposar, com fa Maria Favà unes línies més avall, les seves experiències personals o de companyes i amigues periodistes. Amb o sense noms. Extensa o breument. Amb total llibertat d'estil. Potser ha arribat l'hora de que surtin a la llum i que la vergonya no sigui per a les víctimes sinó que es traslladi als victimaris. Si hi ha un memorial democràtic, també pot haver-hi un memorial feminista. PAIOS ofereix el seu espai per col·laborar a bastir-lo. #Jo també)
Maria Favà Compta
La primera vegada que el Josep Maria Cadena em
va enviar als tallers del 'Diari de
Barcelona' a fer un canvi, els linotipistes em vam rebre amb una sonora xiulada.
No vaig entendre de que anava fins que m’ho va interpretar un company de la
redacció. Quan li vaig dir al Cadena que no
m’enviés més al taller, ell tampoc ho va entendre. Jo al 'Diari de Barcelona' estava
substituint durant uns mesos a la Margarita Rivière i a més d’ella en aquella
redacció hi havia la Teresa Rubio, que ja era una dona feta i dreta, i com a
col·laboradora, la María Luz Morales. Eren tres senyores/senyores i
especialment la última i jo era una cria que portava una trena.
![](https://3.bp.blogspot.com/-CXU8_RtND74/WqUTJeApQlI/AAAAAAAAMHM/pUcOzOJtcGE8za9ShvHINvhJmcU3s07OACLcBGAs/s400/sostres.jpg)
En aquell diari vaig patir un assetjament per
part d’un redactor en cap que alguns vespres em va acompanyar a casa. Un dia es
va passar i jo vaig anar a parlar amb el Josep Pernau que em va donar suport.
Si sortia tard, el Josep Faulí m’acompanyava a casa tot i que jo no les tenia
totes perquè conduïa mirant als seus interlocutors en lloc de mirar endavant.
Però li estaré sempre agraïda. I també al Cadena.
Per aquells anys s’explicaven moltes històries
d’assetjament. Una de les més sonades va ser la mossegada que va rebre un
redactor en cap del grup Mundo quan va intentat petonejar a la Maruja Torres.
Però això ho hauria d’explicar ella.
A l’'Avui', malgrat que l’ambient era estil foc
de camp, també hi van haver alguns marrans. Aquí un altre redactor en cap va
perseguir a una compaginadora però aquesta el va tenir sempre a ratlla. L’individu es va voler venjar
de la noia i li va anar a explicar al director que aquella compaginadora no
valia un rave i era gandula quan en realitat va ser una de les millors que va passar pel diari. Per sort, un
subdirector es va ensumar la història i va evitar l’acomiadament. Els redactors
també ens varen assabentar i vam intentar avergonyir-lo muntant un happening en
el que ell havia de ser la víctima. Però es va posar oportunament malalt. Ho recordes Toni?
El fan del 'Titànic'
A l’'Avui' també hi va haver el cas d’un
corrector que perseguia tot el que portava faldilles. Dit en sentit figurat.
Pretenia convidar a les noies a veure 'Titànic' perquè el metratge d’aquesta peli
dóna per molt. Però era inofensiu. Més endavant va arribar l’inefable Salvador Sostres que amb les seves peles i les seves convidades intentava encaterinar a
les jovenetes i sobretot a les becàries.
Em vaig fer un fart d’advertir-les però una va picar.
La noia de la trena que va ser xiulada al 'Diari de Barcelona', tot i que després anava de dura, un tinent d’alcalde la va
acorralar en un passadís de l’alcaldia de l’Ajuntament de Barcelona. Aquest era
un polític d’esquerres que ho va intentar amb altres periodistes. Ara penso que
hauria d’haver aixecat el genoll i donar-li un bon cop allà on fa més mal. Un
macer va entrar oportunament i l’imbècil es va retirar. També ho va intentar un
directiu del Barça.
Molts anys després de la xiulada del 'Diari de
Barcelona', un dels xiuladors em va dir que ell estava entre aquells músics
aficionats i em va demanar disculpes.
Els noms que no he
citat expressament són fàcils d’endevinar. Us convido a allargar la llista. Per
teràpia. I per justícia o, si voleu, per venjança, que és un plat que s’ha de
servir fred.
No hay comentarios:
Publicar un comentario